Київський Столичний Університет імені Бориса Грінченка
Інформаційна діяльність і мова преси у формуванні публічної комунікації
У сучасному інформаційному суспільстві майже всі процеси вибудувані навколо якісних комунікацій, які покликані визначати динаміку соціального, політичного й культурного життя. Важливо в цьому контексті досліджувати взаємозв’язок між інформаційною діяльністю та мовою преси, що набуло ще більшої актуальності в наш час. Роль засобів масової комунікації у формуванні суспільної думки продовжує зростати попри нові виклики та різноманітні технології. Збільшується важливість формування публічного порядку денного та конструювання соціальних смислів через вимоги часу, і це потребує глибокого наукового осмислення. Такий підхід стає інструментом впливу на колективну свідомість. Попри появу нових цифрових форматів, преса зберігає статус ключового елемента публічної комунікації, залишаючись простором, де взаємодіють PR-служби державних чи комерційних інституцій з громадськістю. У науковому дискурсі останнім часом питання інформаційної діяльності в контексті мови преси досліджують українські вчені: Ю. Мельніченко, В. Козловцева, І. Голопич та І. Чернова, які з різних боків розглядають маніпулятивний вплив на формування громадської думки, що не завжди має негативний контекст. Крім того, в матеріалі згадуються напрацювання Т. ван Дейка, який розглядає мову преси як складову частину дискурсивної практики, що відображає ідеологічні структури суспільства, та представників теорій agenda-setting і framing, згідно з якими ЗМК формують суспільний порядок денний через вибір тем і способів їх мовного подання. Метою дослідження є виявлення взаємозв’язку між інформаційною діяльністю та мовними моделями преси у процесі формування публічної комунікації. Результати дослідження підтверджують, що ефективність інформаційної діяльності значною мірою зумовлюється відповідністю мовних засобів очікуванням аудиторії та контексту комунікації. Мова преси виступає механізмом фреймування дійсності, який задає інтерпретаційні рамки для соціального сприйняття подій. Період простого інформування населення відходить на другий план і рідко використовується в сучасних умовах. У публічному дискурсі, зокрема в офіційних повідомленнях державних структур, простежується тенденція до балансування між застереженням і впевненістю, аби стабілізувати ситуацію навколо викликів сучасності.
Авторське право (c) 2025 Інтегровані комунікації
Комунікація державних органів України у телеграмі в умовах ризиків та обмежень
Стаття присвячена аналізу комунікаційних практик державних органів України у месенджері «Телеграм» в умовах війни. Актуальність дослідження зумовлена стрімким зростанням ролі телеграму в українському інформаційному середовищі під час повномасштабного вторгнення Росії, а також суспільною дискусією щодо його безпечності та доцільності використання. Попри публічну критику, численні застереження з боку національних і міжнародних експертів, а також офіційні попередження державних структур, телеграм залишається одним із головних інструментів цифрової комунікації, зокрема активно використовується органами державної влади. У дослідженні проаналізовано останні публікації та аналітичні звіти, в яких ідеться про практику державних комунікацій, а також про ризики телеграму як платформи, зазначається низький рівень регулювання телеграму та його загрози в контексті інформаційної безпеки. Метою статті є з’ясування масштабів, інтенсивності та характеру використання телеграму як офіційного інструменту комунікації органів державної влади України. Серед завдань дослідження — визначення рівня інституціоналізації телеграм-присутності, аналіз активності каналів, охоплення аудиторії та оцінка ефективності комунікаційних практик з огляду на сучасні обмеження та ризики. Методологічною основою став кількісний контент-аналіз телеграм-каналів 29 органів влади (центральних, місцевих і спеціалізованих), який дав змогу виявити комунікаційні практики державних структур у телеграмі. Результати дослідження свідчать про високий рівень присутності державних структур у телеграмі (85,7 % мають власні канали), однак виявлено нерівномірність їх активності та залученості, відсутність єдиних стандартів комунікації та спільних протоколів реагування на інформаційні загрози. У висновках обґрунтовано потребу в розробці державної політики щодо використання телеграму в публічній комунікації, необхідність запровадження кризових протоколів та чіткого нормативного врегулювання взаємодії з цифровими платформами.
Комунікаційні технології: пошук оптимальних рішень взаємодії з аудиторією
У статті розглянуто комунікаційні технології в цілому і зосереджено увагу на технологічних аспектах комунікацій, які застосовуються в індустрії краси. Сформовано методологічне бачення та наведено практичне застосування комунікаційних технологій для розвитку бізнесу у зазначеній сфері. Здійснено огляд українських джерел, які висвітлюють загальнотеоретичні підходи у визначенні базових понять публікації, таких як комунікація, комунікаційні технології, соціально-комунікаційні технології. Комунікаційні технології напряму залежать від сформованої комунікаційної стратегії компанії. Вони стають інструментом її реалізації. У зв’язку з цим у статті досліджено підходи при побудові комунікаційної стратегії, надається оцінне бачення її для розвитку компанії. Переживши виснажливу короновірусну кризу та проживаючи сьогодні затяжну кризу воєнного стану в країні, загрози і ризики війни, для сучасного бізнесу вкрай важливим є осмислення нової комунікаційної стратегії та пошук креативних рішень для її реалізації. Бізнеси б’юті-індустрії не є винятком. І населення України тривалий час стресує від наслідків пандемії COVID-19 та боротьби з нею, від нестабільності суспільно-політичної та економічної ситуації в Україні, заподіяної війною. Це спонукає формування нового погляду на індустрію краси, яка може стати місцем дозвілля, психологічної релаксації, а не лише провайдером надання послуг для догляду за обличчям і тілом. У статті використано матеріали, які напрацьовано та представлено у дипломних проєктах студентів освітньої програми «Реклама і зв’язки з громадськістю» Київського столичного університету імені Бориса Грінченка під керівництвом авторів даної публікації. Проведений аналіз інструментів комунікаційних технологій визначив найбільш популярні та ефективні. Встановлено, що ефективно застосовуються в індустрії краси мобільні додатки, соціальні мережі (різноманітність контенту), програми лояльності, благодійні аукціони, акції, безкоштовний онлайн-марафон по догляду за собою в умовах війни тощо.
Медіапростір України 2022–2024 років: виклики трансформації
У статті досліджено трансформацію українського медіапростору у 2022–2024 роках, що охоплює друковані, цифрові й соціальні медіа, які формують інформаційну картину в умовах воєнного часу. Зокрема, зосереджено увагу на зміні тематики контенту, адаптації медіа до нових інформаційних викликів, появі нових аудиторних груп та впливі медіатравм на споживчі звички українців. На основі огляду наукових праць, соціологічних розвідок, аналітичних звітів розроблено методологічний підхід, що дає змогу оцінити динаміку змін у медіаповедінці українців, а також механізми пристосування медіа до нових реалій. Зафіксовано глибокі трансформації в медіаспоживанні, що зумовлені війною, які поступово зменшують зацікавлення воєнною тематикою, послаблюють зростання попиту на соціальні, економічні й розважальні теми, а також призводять до переорієнтації великої частини аудиторії на альтернативні платформи, насамперед телеграм. Дослідження засвідчило, що з кожним роком великої війни українці все менше споживають контент про бойові дії, поступово перемикаючи увагу на більш легкі теми. Аналітичний контент, пов’язаний з економікою, відбудовою, соціальними проблемами, що був майже непомітним у 2022 році, у 2023–2024 рр. набував усе більше аудиторної ваги. Акцентовано на тому, що телеграм став основною платформою для споживання інформації, завдяки мобільності та персоналізації контенту, натомість традиційні медіа постали перед кризою довіри та зміною моделей взаємодії з аудиторією. Зазначено, що відсутність системного аналізу цих змін ускладнює адаптацію українських медіа до нових умов, зокрема у виборі ефективних стратегій комунікації, формуванні довіри аудиторії та розробленні контенту, увідповідненого з актуальними інформаційними потребами суспільства. Зауважено, що інформаційні виклики загострюються через обмежений доступ до незалежних джерел в окупованих регіонах. Це вимагає від українських медіа балансування між оперативністю, достовірністю та змінами в інформаційних запитах суспільства.
Штучний інтелект та медіадидактика в сучасній цифровізації освіти
У статті порушується актуальна проблема цифровізації освіти, а саме застосування штучного інтелекту (ШІ), який автори пропонують розглядати як складник медіадидактики, в освіті. Подається стисла історія розвитку ШІ та медіадидактики. При цьому охоплюються сфери застосування ШІ в різних галузях, зокрема в освіті. З 1960–1970-х років і до сьогодні виділені етапи інтеграції ШІ в освіту. Показані можливі функції ШІ в рамках медіадидактики, зокрема адаптивне навчання, індивідуалізація навчання, автоматизація оцінювання знань, пошук і сортування інформації, створення навчальних матеріалів. У контексті наукових досліджень застосування ШІ полягає в: аналізі великих банків даних, автоматизації пошуку літератури, моделюванні й симуляції процесів та об’єктів. Показані переваги й недоліки застосування ШІ як складника медіадидактики. Проведений огляд і аналіз дозволяє зробити висновок, що ШІ є потужним інструментом, який має великий потенціал для розвитку медіадидактики, вносячи нові можливості для адаптивного та індивідуалізованого навчання. Використання ШІ в навчальному процесі може істотно підвищити ефективність і швидкість освіти, зробити її доступнішою та гнучкішою, а також забезпечити персоналізований підхід до кожного студента. Водночас важливо ретельно підходити до вирішення етичних та технологічних питань, що виникають у процесі інтеграції ШІ в освіту. Необхідно зберігати баланс між традиційними методами навчання та новітніми технологіями. У майбутньому важливо розвивати ШІ в освітньому процесі так, щоб він не замінював живу взаємодію між викладачем і учнем (студентом), а лише доповнював, заохочував і підтримував навчальний процес. Крім того, актуальною є спеціалізація застосування ШІ за фахом і навчальними програмами.
Семантична трансформація фразеологізмів у сучасному українському та польському медіадискурсі
У статті досліджуються фразеологізми боксерського походження «удар нижче пояса» (пол. “cios poniżej pasa”) та «покласти на лопатки» (пол. “położyć na łopatki”, “leżeć na obie łopatki”) у сучасних українських та польських медіа. Фразеологізми демонструють багатопланову семантичну трансформацію в медійному дискурсі. У спортивному контексті вони зберігають буквальне значення, пов’язане з контактними видами спорту, позначаючи заборонені удари нижче пояса, що призводять до травм, дискваліфікацій або зупинки бою, а медіа акцентують увагу на фізичних наслідках для спортсмена. У переносному значенні вирази застосовуються в політиці, соціальному, економічному та міжнародному дискурсі для позначення несправедливих, провокативних або емоційно маніпулятивних дій, атак на репутацію, авторитет чи морально-психологічну вразливість адресата. У політичних заголовках фраземи персоналізують конфлікти, підкреслюють безкомпромісність суперництва, створюють емоційний ефект та акцентують ризики й наслідки стратегій учасників. В економічних матеріалах вони трансформують негативний вплив рішень на громадян у наочну метафору «удар по бюджету». У польських спортивних медіа фразеологізми підкреслюють несправедливі або маніпулятивні дії фанатів і керівництва клубів, переносячи сенс фізичної поразки на символічний рівень етичних і тактичних порушень. Фраземи «покласти на лопатки» та «удар нижче пояса» слугують універсальним засобом емоційного, риторичного та публіцистичного підсилення тексту, зберігаючи зв’язок із початковим спортивним значенням і демонструючи гнучкість у медійному та соціокультурному контексті. Їх використання дозволяє медіа створювати експресивні, динамічні заголовки, що привертають увагу та підсилюють сенсаційність матеріалу.
Мова покоління vs «прикольна» картинка: студентські уявлення про меми в цифровій культурі
У статті досліджено, як студенти сприймають феномен інтернет-мемів та оцінюють їх культурний і комунікаційний потенціал. Актуальність теми зумовлена зростанням ролі цифрового гумору у формуванні публічних наративів та його переходом із побутової сфери в академічну. Меми дедалі частіше стають об’єктом міждисциплінарних досліджень, що охоплюють комунікативний, психологічний, політичний і освітній виміри. У вітчизняному контексті інтерес до мемів посилився після початку повномасштабної війни, коли вони перетворилися на засіб мобілізації, самоідентифікації та подолання страху. Огляд публікацій останнього десятиріччя засвідчує наукову легітимність мемів як об’єкта дослідження. Метою статті є виявлення уявлень студентів про меми як елемент цифрової культури та визначення меж між їх «побутовим» і «академічним» розумінням. Емпіричною базою дослідження стало опитування 86 студентів Київського столичного університету імені Бориса Грінченка, проведене перед початком курсу «Символічні комунікації: меми, емоджі та GIF-культура». Анкета містила 12 запитань — переважно закритих, а також кілька відкритих для фіксації індивідуальних коментарів. Результати показали, що студенти розглядають меми насамперед як «мову покоління» (43 %), але водночас значна частина сприймає їх як «жарти, що гуляють інтернетом» (38 %) або просто «прикольні картинки» (14 %). Понад 70 % респондентів користуються мемами, емоджі чи стікерами щодня, проте лише 15 % ідентифікують себе як активних творців контенту. Більшість визнає науковий потенціал мемів (61 %) і вважає їх релевантними освітній сфері, хоч і з часткою самоіронії. Найчастішими темами-табу названо війну, релігію, хвороби та насильство. Висновки підтверджують: для студентів меми є водночас засобом самовираження, навчальним ресурсом і соціальним маркером цифрової культури, який поєднує серйозне й іронічне, особисте й колективне.
Журналістика рішень і кросмедіа: концептуальні основи та точки перетину
Журналістика рішень є відносно новим підходом у медіа, що протиставляє себе традиційним новинним форматам, орієнтованим на конфлікти та сенсації. Основна ідея цього підходу полягає в тому, щоб не лише повідомляти про проблеми, а й пропонувати їх можливі рішення, аналізувати успішні практики та сприяти конструктивному діалогу в суспільстві. У сучасному інформаційному просторі медіа відіграють ключову роль у формуванні світогляду аудиторії. Традиційні новини часто акцентують увагу на негативних аспектах подій, що може спричиняти зневіру, апатію та підвищення рівня тривожності в суспільстві. Водночас журналістика рішень пропонує інший підхід — висвітлення не лише проблем, а й способів їх подолання. Головна мета дослідження — порівняльний аналіз журналістики рішень і кросмедійних практик як двох інноваційних напрямів сучасної журналістики, з’ясування їх концептуальних відмінностей, точок перетину, викликів впровадження та потенціалу для синергії в умовах цифрової трансформації медіа. Журналістика рішень як концепція виникла у відповідь на зростаючу критику традиційної журналістики, що часто фокусується на негативі, сенсаціях і конфліктах. Дослідники зазначають, що постійний потік негативних новин сприяє «втомі від новин», коли аудиторія відчуває безсилля перед проблемами та втрачає мотивацію до активної громадянської участі. На відміну від цього, журналістика рішень намагається не лише ідентифікувати проблеми, а й досліджувати успішні приклади їх вирішення. Такий підхід дозволяє не лише інформувати громадськість, а й надихати її на дії, сприяючи позитивним соціальним змінам. Отже, результати дослідження підтверджують доцільність подальшого вивчення інтеграційного потенціалу журналістики рішень і кросмедійних практик, зокрема через практичні кейси, редакційні експерименти та міждисциплінарні підходи до підготовки журналістів нового покоління.
Біблія як унікальне медіа: трансляція цінностей та їхня роль у медіакомунікаціях і журналістиці
Стаття продовжує цикл дослідницьких публікацій за результатами вивчення правди як соціальнокомунікаційної категорії журналістики та Біблії як унікального медіа, що з давніх часів транслює засадничі загальнолюдські цінності. У сучасну епоху глобальної постправди, релятивізації суспільного життя, руйнації ціннісних систем і віртуалізації комунікаційного простору звернення до морально-ціннісних засад журналістської діяльності є вочевидь актуальним. Це підтверджують праці американських, європейських та українських дослідників. Метою розвідки є вивчення трансльованих Біблією духовних цінностей з позицій соціальнокомунікаційного підходу та визначення їхньої ролі в суспільних відносинах, журналістській діяльності та медіакомунікаціях. Методологічною основою є соціальнокомунікаційний підхід. Застосовано елементи системно-структурного, інформаційного, культурологічного наукових підходів, а також методи кількісного та якісного контент-аналізу, дискурсивного, концептуального, порівняльного аналізу, синтезу й узагальнення. Осягненню біблійних морально-ціннісних наративів сприяли філософські методи. Викладено головні результати аксіологічного аспекту дослідження, здійснення якого й екстраполяція результатів на сучасні тренди глобального комунікаційного простору підтверджують визначальну роль, взаємну пов’язаність і залежність засадничих морально-ціннісних категорій не лише у біблійному дискурсі, а й у реальному функціонуванні нинішнього інформаційного суспільства й особистому житті людини. Обґрунтовано природу, властивості, взаємопоєднаність і взаємозалежність Правди — Справедливості — Свободи — Добра — Життя як засадничих цінностей і духовних категорій. Зроблено висновок, що духовні цінності є фундаментальними підвалинами, моральними регуляторами міжособистісних і суспільних відносин, «гарантами» гармонійного світовлаштування та розвитку, здатними виконувати роль ціннісного мірила в медіакомунікаціях і журналістиці.
Актуальність дослідження зумовлена всеосяжним трансформаційним впливом цифрових платформ на економічне, соціальне та культурне життя, що робить платформізацію критичною науковою проблемою. У статті стверджується, що платформізація вимагає систематичного міждисциплінарного дослідження. Аналіз останніх досліджень і публікацій у галузях критичних медіадосліджень, політичної економії, досліджень програмного забезпечення, управління та досліджень культури (зокрема праць Т. Гіллеспі, А. Гельмонд, Х. ван Дейк, Н. Срнічека) дозволив концептуалізувати платформізацію як проникнення інфраструктури, економічних процесів та управлінських структур платформ у різні сфери суспільства та реорганізацію культурних практик навколо них. Метою статті є визначення та концептуалізація платформізації як самостійної наукової проблеми. Для досягнення мети застосовано комплекс загальнонаукових методів: огляд та аналіз наукової літератури, концептуальний аналіз, синтез та узагальнення. У результаті дослідження визначено чотири ключові, взаємопов’язані виміри платформізації: інфраструктурний (датафікація, алгоритмічна курація, еволюція платформ), економічний (багатосторонні ринки, платформний капіталізм, видобуток даних, платформна праця), управлінський (приватне встановлення правил, модерація контенту, регуляторна політика) та соціокультурний (трансформація культурного виробництва, соціальна логіка). Доведено, що платформи здійснюють особливу форму влади, фундаментально переформатовуючи соціальні та економічні відносини. Висвітлено значні методологічні виклики (непрозорість, динамічність, доступ до даних, потреба в міждисциплінарності). У висновках наголошено на необхідності розробки цілісної дослідницької програми для розуміння влади платформ, її суспільних наслідків та узгодження розвитку платформ із суспільними цінностями, враховуючи фрагментарність поточних досліджень та швидку еволюцію самих платформ.
Діяльність екоактивістки Ґрети Тунберг у дзеркалі українських і зарубіжних медіа
У статті з’ясовано особливості екодіяльності Ґрети Тунберг у дзеркалі українських і зарубіжних медіа. Одиночні пікети шведської активістки біля будівлі парламенту в рамках шкільних кліматичних страйків, які звинувачували дорослих у байдужості до покоління Тунберг та закликали до активної протидії глобальному потеплінню та зміні клімату, за короткий час перетворилися на двомільйонний екологічний рух «Fridays For Future» дітей і підлітків Західної Європи, США, Австралії та інших держав. Участь у численних екологічних демонстраціях, промови школярки на кліматичних самітах ООН та на Всесвітньому економічному форумі в Давосі зробили активістку широковідомою. Критика Тунберг політичних лідерів за недостатню увагу боротьбі із кліматичною кризою викликала як її широку підтримку серед світових лідерів, так і гучну критику. Її звинувачували в неуцтві, в озлобленості на світ, у маріонетковості, в нестійкій психічній поведінці, в популізмі. Емоційну амбівалентність, яку шведка викликає в людей, сама Ґрета Тунберг вважає своєю перевагою. Крім цього, вона демонструє політичний потенціал людей із неврологічними особливостями. Вчені позитивно оцінюють діяльність Ґрети Тунберг, відзначаючи її роль як «кліматичного каталізатора» і підсилювача наукового дискурсу про зміну клімату. Вони також визнають її здатність ефективно доносити наукові дані до широкої аудиторії та мобілізувати молодь на кліматичні дії, використовуючи наукові здобутки. Завдяки екодіяльності Ґ. Тунберг уперше в глобальному протестному русі ядром боротьби за майбутнє планети опинилися діти та підлітки. Будучи прикладом для цілого покоління, останнім часом Ґрета Тунберг переживає моральне падіння: замість захисту клімату вона транслює антисемітські гасла на численних протестних пропалестинських акціях.
Модель «скринька Поттера» як інструмент етичного обґрунтування журналістських рішень в умовах війни
У статті розглянуто застосування моделі морального аналізу «скринька Поттера» як методологічного орієнтира для етичного прийняття рішень у журналістській практиці. Наголошено на необхідності переосмислення традиційних підходів до етики в медіа та адаптації наявних моделей до сучасного інформаційного середовища. У дослідженні здійснено порівняльний аналіз моделі «скринька Поттера» з Кодексом етики Обʼєднання професійних журналістів (SPJ), в результаті якого виявлено глибинну кореляцію між етапами моделі та принципами етичної журналістики. Деталізовано кожен із чотирьох етапів моделі (опис ситуації, ідентифікація цінностей, аналіз етичних принципів, визначення лояльностей), а також проаналізовано застосування провідних етичних теорій — утилітаризму, деонтології, «золотої середини» та теорії агапе — у журналістському контексті. Автори наголошують, що модель «скринька Поттера» має значний потенціал як інструмент професійної саморефлексії та прийняття обґрунтованих рішень в умовах етичної невизначеності. Її використання дозволяє структуровано аналізувати моральні дилеми, не нав’язуючи єдиного «правильного» рішення, що є особливо важливим в умовах інформаційної війни та суспільної поляризації. Результати дослідження можуть бути використані як теоретична база для подальших наукових розвідок у сфері етики журналістики, так і в практичній підготовці журналістів до професійної діяльності в умовах підвищеної морально-етичної відповідальності.
Сучасні тенденції розвитку світового книговидання: освітній аспект
Нині світове книговидання зазнає значних трансформацій, особливо в освітньому секторі. Насамперед, це наслідки широкої цифровізації зі зміною споживчих моделей і викликів, пов’язаних з доступністю та якістю контенту. Метою пропонованої статті є аналіз наявних тенденцій, які формують ринок освітнього книговидання. Основними завданнями дослідження було висвітлити стан і розвиток видання навчальної та методичної літератури в різних країнах світу, виявити його розмаїття та спільні ознаки, позиціювати українські здобутки в цій царині. Наукова розвідка ґрунтується на джерелознавчому аналізі із застосуванням загальнонаукових і спеціальних методів дослідження, зокрема дедукції та індукції, у поєднанні зі способами математичної статистики та аналогії. Науковою новизною статті є виявлення підходів до освітнього сегмента видавничої галузі в різних країнах світу, його місця в дохідній частині економік та тенденцій розвитку. Встановлено, що освітній напрям у видавничій сфері є одним із основних у провідних країнах світу. Характерною тенденцією є домінування електронних підручників та інтерактивних навчальних матеріалів, які поступово витісняють традиційні друковані видання, хоча їхня частка у загальному виторзі залишається незначною. Ринок освітніх технологій (EdTech) зберігає величезний потенціал і швидко розвивається, даючи змогу персоналізації навчання, швидкого оновлення інформації та інтеграції мультимедійних елементів. Досліджено нові бізнес-моделі, зокрема підписки, та відкриті освітні ресурси, які пропонують альтернативи традиційній комерційній публікації. Зроблено також висновок, що сучасне світове освітнє книговидання постає як рушійна сила інновацій в освіті, але його успіх залежить від вирішення соціально-економічних і технологічних проблем. В Україні освітня література залишається, завдяки відновленню державного замовлення на підручники, ключовим сегментом видавничого ринку. Проте наразі галузь поступається світовим лідерам у швидкості цифрової трансформації та просуванні моделі SaaS у сфері EdTech тощо.
Мовознавчий та комунікативно-літературний аспект українсько-балтійських гуманітарних зв’язків (Латвія та Литва)
Актуальність наукової проблеми визначається історичними й сучасними стосунками між Україною та країнами Балтії, зокрема Латвією і Литвою. З цього погляду велике значення для позитивних гуманітарних зв’язків мають міжмовні, культурні та літературно-художні відносини, які були започатковані в минулі історичні часи й продовжуються у сьогоденні. Нині вони підважені загрозами неоімперського характеру, необхідністю захисту гуманітарно-культурних взаємовідносин, які історично склалися між братськими народами. Їхній філологічний та лінгвістично-комунікативний зміст розглядається, зокрема, у балтистиці й летоністиці. Особливе значення в цьому контексті мають літературно-художні (зокрема, перекладацькі) зв’язки, які були засновані ще в рубіжну добу (кінець ХІХ — початок ХХ століття). На рівні літературно-художньої діяльності вони розцвіли у другій половині ХХ століття та набули нового змісту й форм з часу виходу наших народів на шлях Незалежності. У роботі Ірини Пупурс (2022) систематизовані дані щодо характеристик українського письменства як частини латиськомовного перекладознавства; оцінені двомовні (латисько-російські) покажчики, як-от «Латиське радянське літературознавство і критика: бібліографічний покажчик» (1984–1987), і передмови до енциклопедичних видань, у яких містилася інформація про латиськомовні переклади визначних українських літераторів та про україномовні переклади знакових латиських письменників і письменниць. У 2024 році О. Даскалюк опублікувала статтю про символіку в перекладах литовських поетів. Метою дослідження є встановлення відповідності між історичними культурними взаємовідносинами на рівні гуманітарного обміну Балтія — Україна та станом їхнього історичного розвитку, висвітленого в аспекті перекладів художньої літератури різних жанрів тощо. Завданнями дослідження є: 1) розгляд джерельної бази; 2) опис історії літератури в країнах Балтії та Україні; 3) характеристика художньо-перекладацької діяльності в Балтії та Україні. Методи дослідження походять із різних сфер: лінгвістики та філології, літературного перекладознавства (художньої літератури) (порівняльний аналіз); культурології та гуманітарної комунікації. Результати дослідження: а) окреслене коло філологічних, лінгвістично-комунікативних та художньо-літературних джерел з наукової проблеми (у Латвії, Литві та Україні); б) схарактеризовані основні напрями й зразки літературно-художнього перекладознавства в країнах Балтії (Литва, Латвія) та Україні. Висновки: 1) гуманітарні відносини між балтійськими та українським етносами склалися ще в часи Давньоруської держави; між Литвою та Україною — у час Литовського князівства й Польсько-Литовської держави; 2) художньо-літературна діяльність (насамперед у царині перекладу) у цих країнах розгорнулася ще до 1991 року, а в сучасний історико-культурний період набула новітніх рис та ознак.
Опубліковані тексти як матеріал для занять з редагування
Розглянуто газетні публікації та публікації на сайтах як матеріал для занять з вибіркової дисципліни «Сам собі редактор». Досліджуючи текст як цілісність і його окремі компоненти, головну увагу зосереджуємо на правці заголовкового комплексу й основного тексту, аналізуємо дотримання видавничих і мовних норм, наголошуємо на «плюсах», виявляємо й виправляємо «мінуси», виокремлюємо типові помилки, подаємо пропозиції щодо їх усунення, зазначаємо переваги відредагованих варіантів. Акцентуємо на великому значенні заголовка у сприйнятті, розумінні та інтерпретації тексту, важливості ретельного добору заголовків, а також на смисловій ролі кожного рядка заголовка, на правильному розподілі заголовка на рядки, чи досягнуто виразності й результативності заголовка (чи не закінчується рядок заголовка прийменником або сполучником, прислівником або займенником, часткою «не»), чи не порушується ясність читацького сприйняття (чи власні імена або ініціали й прізвища подано в одному рядку). Аналізуючи основний текст публікацій, значну увагу зосереджуємо на послідовності викладу, правильному написанні дефісів і тире, однаковому накресленні лапок, однотипності подання власних назв, наведенні римських і арабських цифр, цифр із нарощенням, написанні цифри на початку речення, після крапки (що ускладнює сприйняття тексту), мові викладу, зокрема усуненні росіянізмів, уникненні повторень слів тощо. Опрацьовуючи публікації, студенти мають змогу набувати навичок редакторської правки тексту. Виявлення випадків неправильного написання, їх аналіз і наведення правильних відповідників сприяють усуненню видавничих та мовних огріхів, кращому запам’ятовуванню нормативного вживання.
Персональне продюсування в креативних індустріях (на прикладі співпраці з письменниками)
Актуальність дослідження зумовлена розвитком креативних індустрій, зокрема й за підтримки держави, що, крім іншого, забезпечує нові робочі місця та потребу у фахівцях-продюсерах, які зможуть успішно працювати персональними продюсерами медійних особистостей, зокрема письменників, адже видавництво входить у топ креативних індустрій, які активно розвиваються попри війну. На основі власного досвіду, аналізу документів та результатів розвідувального опитування письменників щодо співпраці з персональними продюсерами ми запропонували дієву модель такого співробітництва, що складається з десяти етапів: 1. Самопізнання. 2. Оформлення документів про робочу взаємодію. 3. Розподіл обов’язків і перелік завдань кожної зі сторін. 4. Аналіз персонального (особистого) бренду письменника (за наявності) і його ребрендинг (за потреби). Створення особистого бренду за його відсутності. 5. Розроблення стратегії персонального продюсування. 6. Вибір інструментів персонального продюсування. 7. Співпраця з медіа. Медіакіт суб’єкта продюсування. 8. Розроблення сценаріїв кризових комунікації. 9. Створення ком’юніті як елемента реалізації стратегії персонального продюсування та сприяння розвитку амбасадорства бренду письменника. 10. Аналіз успішності реалізації стратегії продюсування та її корекція за потреби. Опитування також засвідчило, що в сегменті домінує самопродюсування, оскільки мало хто із сучасних українських письменників добре заробляє на самій лише творчості й може дозволити собі найняти продюсера. Та все ж письменники потребують їхніх послуг для розроблення стратегії продюсування, включно з визначенням її складників, дослідження ЦА, роботи з особистим брендом і фінансовими питаннями тощо. Водночас лише 15 % опитаних готові передати продюсеру всі операційні питання, зоставивши собі саму творчість. Вважаємо, це пов’язано з яскраво вираженою тенденцією до самопродюсування, і саме цей феномен заслуговує на глибше дослідження.
Айдентика як інструмент посилення бренду в умовах цифрової конкуренції
У статті досліджено стратегічний потенціал айдентики як ключового інструмента посилення позицій організації в умовах цифрової конкуренції. В епоху тотальної цифровізації та медіаперевантаження успіх бренду визначається здатністю до швидкої диференціації, миттєвої впізнаваності й підтримки послідовності комунікацій на всіх цифрових платформах. Айдентика постає не лише як статичне візуальне оформлення, а і як динамічний, інтегративний та омніканальний актив, що формує міцний емоційний зв’язок зі споживачем, забезпечує послідовність комунікацій та підтримує цілісність бренду в умовах постійних змін цифрового середовища. На основі комплексного підходу, який включає систематичний аналіз наукової літератури, порівняння класичних і сучасних моделей айдентики (Аакер, Капферер, Келлер) та проєктне формування концепції адаптивної айдентики, доведено, що існуючі моделі часто недостатньо враховують потребу в динамічній трансформації та мультиплатформній адаптивності. Визначено структурні елементи цифрової айдентики, які забезпечують унікальність бренду та оцінено їхній вплив на емоційну лояльність і залученість споживачів. Результати засвідчили, що ефективна айдентика у цифровій конкуренції є цілісною, гнучкою, адаптивною та емоційно насиченою системою. На основі отриманих даних створено практичні рекомендації щодо розробки та впровадження айдентики на різних цифрових платформах, а також її інтеграції в комунікаційну стратегію. Зокрема, виділено інструменти підтримки послідовності бренду на різних каналах та підходи до адаптації контенту під різні формати і типи аудиторії. Практичне значення дослідження полягає у формуванні методологічних засад для створення високоефективної, адаптивної та унікальної айдентики, здатної забезпечити стійкий розвиток бренду та підвищити його конкурентоспроможність у цифровому середовищі.
Комунікаційні стратегії китайських косметичних брендів на світовому ринку краси
Протягом останнього десятиліття китайські косметичні бренди стали значними гравцями у світовій індустрії краси — явище, яке зазвичай називають “C-beauty”. Стаття досліджує фактори, що сприяють просуванню цих брендів за кордоном, виклики, з якими вони стикаються, та можливості, що відкриваються на дедалі конкурентнішому ринку. Матеріал статті заповнює прогалину як у китайській, так і в закордонній академічній літературі, яка переважно зосереджується на адаптації іноземних брендів до китайського ринку або внутрішньому маркетингу «гочао», залишаючи інтернаціоналізацію та закордонну діяльність C-beauty недостатньо дослідженими. Метою дослідження є аналіз того, як китайські косметичні бренди конструюють, комунікують та адаптують свою ідентичність на зарубіжних ринках, як культурні й стратегічні фактори впливають на їхнє сприйняття у різних регіонах світу. Ця стаття аналізує глобальну експансію китайських косметичних брендів (C-beauty) крізь міждисциплінарну призму ефекту країни походження та теорії культурної адаптації. На основі аналізу вторинних даних і трьох ілюстративних кейсів — Florasis, Perfect Diary, Herborist — дослідження виявляє такі основні тенденції: конкурентні моделі ціноутворення, сторітеллінг про культурне коріння, використання цифрових каналів та швидкі інновації продуктів. Результати дослідження свідчать, що сприйняття країни походження є стратегічною змінною: там, де ринки культурно сприйнятливі, бренди зміцнюють своє національне походження; там, де менш сприйнятливі, вони впроваджують космополітичну та культурно нейтральну комунікацію. Культурна адаптація стає центральною для балансу між оригінальністю бренду та резонансом, пов’язаним з ринком. Також наведено рекомендації, зокрема щодо важливості стратегічної комунікації у формуванні зарубіжної ідентичності китайської косметики (C-beauty) та м’якої сили Китаю через косметичний експорт.